Irene?
Mr Forsyte? Mr Forsyte!
Ja, Bilson, vad är det?
Jag gick igenom visitkorten, sir. Den är mrs Forsytes.
Tack, Bilson. Jag ser till att hon får den.
-Sänkning! Om jag får säga det själv. -Bara tur.
Se där vem katten har släpat in.
-Åter tillbaka i familjens sköte? -Jag är ofarlig igen. Allt väl, George?
-Mycket bra. - Du känner väl...? -Dartie.
-Vilka tider att vara en Forsyte. -Den där Soames-affären.
Freddie får nyhetsbulletiner varje timma. Hon springer ut och in.
-Det är sorgligt, om ni frågar mig. -Hon är utan pengar. Lämnade juvelerna.
-Anmärkningsvärt nog. -Ja, för en dam. Gud vet var hon är.
-Vi bör äta. -Dartie har en teori.
-Åtta mot ett att han undanröjde henne. -Jag vadslår inte. Irene förtjänar mer.
-Tio mot ett? -Jag är med.
Adjö, era pladdrande fåntrattar!
-Bilson har bytt blommor! -Liksom varje fredag, sir.
-I husets alla rum? Utom mrs Forsytes? -Ja, sir.
-Har jag bett om det? Har mrs Forsyte? -Nej, sir, men...
Tills någon av oss ber om det, utför alla sysslor som vanligt.
-Och lakanen? De byts på måndagar. -Gör det då på måndag!
-June... -Jag vet inte vad jag ska kalla dig.
Jolyon?
-Har du promenerat? -Jag besökte mrs Baynes, Phils faster.
Han hade inte så stor familj. Hon var ingen faster att skryta med.
Men hon är mycket uppbragt.
Jag har sagt att jag ska ordna med begravningen.
Du bara ger mig medhåll.
Jag kunde ha räddat honom. Om han ändå hade gift sig med mig.
-Om vi inte hade väntat, om... -"Om blott man kunde önska"...
..."skulle livet vara lätt."
-Hur är det med henne? -Du är hennes far. Fråga henne själv.
Du ville ju lära känna henne. Börja med att erbjuda lite tröst.
Vad gör ord för nytta? Jag har inte gjort mig förtjänt av det.
Du kan försöka.
Tack.
Jag är ledsen... För Bosinney och så mycket annat.
Jag vill förfärligt gärna att vi ska bli vänner.
Jag vet inte hur jag ska svara dig. Du känner mig inte.
Jag vet att du älskade Bosinney. Han hade talang, men var helt obemedlad.
-Det var säkert inte lätt i vår familj. -Nej.
-Men du höll fast vid honom. -Och förlorade honom.
Och saknar honom.
-Känner dina barn till att jag finns? -Ja. Jag vill så gärna att ni träffas.
Kanske. Men först har jag begravningen att ordna med.
Kanske någon gång.
-Var Bosinney religiös? -Han hade en sorts tro.
Han trodde att människan var god av naturen. Det tycks ha varit fel.
-Det tror du väl inte? -Han är död, inte sant?
Du ordnar med begravningen. Det kallar jag godhet under dessa omständigheter.
Vem ska annars ordna med den?
Inte Irene. Hon har lämnat Soames och försvunnit.
"Människan, av kvinna född, lever blott en liten tid."
"Lik ett blomster växer hon upp och vissnar bort. Hon flyr som skuggan"-
-"och har intet bestånd."
"Du känner våra hjärtans åstundan. Slut icke Dina öron för våra böner"-
-"utan skona oss, Du helige Skapare, Gud allsmäktige"-
-"Du helige, barmhärtige Frälsare, Du högst ärade domare i evigheten."
Har du kommit för en sista hälsning?
-Gästerna väntar. -Jag kan presentera dig.
"Mr och mrs Baynes, här är mannen som dödade er brorson."
Jag hör dig inte förneka det.
-Jag skulle aldrig nedlåta mig. -Varför kom du hit?
-Trodde du ärligt att hon skulle komma? -June? Är allt som det ska?
Bara bra. Jag följer efter er.
Tror du inte Irene vet hur du är? Jag vet, som inte ens tvingats bo med dig.
Lättnaden är ömsesidig. Ursäkta mig.
-Har du verkligen blod i dina ådror? -Hellre lite sans än din spelade sorg.
-Känslorna för Phil var inte av plikt. -Heller inte ärlighet.
Bosinney är död därför att han var med Irene och inte dig. Hur kom det sig?
Nu är du plötsligt inte så full av teorier.
Jag räckte inte till.
-Äntligen lite sanning. -Ja.
Du skulle aldrig någonsin erkänna samma sak.
-Därför att det inte stämmer. -Nej, du var för mycket.
Alltför härsklysten, alltför dominant, alltför okänslig.
Alltför dum och desperat! Och du tror fortfarande att allt är hennes fel.
-Jag gav henne allt! -Och förstår inget! Inte ens nu.
Allt hopp och all glädje förintade du!
Undrade du aldrig varför ni inte fick några barn?
Du trodde att hon var ofruktsam. Hennes fel igen. Men det var hon inte.
Hon stod bara inte ut med att känna ditt barns skruvande inom sig.
Hon förvissade sig om det.
Det är slutgiltigt. Acceptera det, Soames, hon återvänder aldrig.
Hon säljer hellre sin kropp än blir kysst av dig!
-Du vet inget, er vänskap var en bluff. -Ja, hon stal min kärlek, min framtid.
Jag borde avsky henne, men alternativet var du.
Jag kan inte avsky henne. Jag undrar endast varför hon inte gick tidigare.
Jag vill inte oroa er, men herr Soames är jämt så nogräknad. Aldrig slarvig.
-Hur är det med honom? -Det är som om han har givit upp.
Soames? Hur är det fatt, älskling?
Bilson säger att du inte är kry.
Har du feber?
-Har han tagit luktsalt? Konjak? -Han rör det inte, frun.
-Låt dem vara. -Men här är så dystert.
Låt dem vara.
Det är Winifred, Soames.
De frågar efter dig allesamman. Särskilt Imogen.
Val ska skriva till dig som en av sina läxor.
Du är hedrad. Hans älsklingssoldat.
Den ska stå i givakt vid din säng.
Fastrarna skickade med sviskonkonjak. De ville komma och sitta hos dig.
"Det är en konst, kära du", sa de.
Jag sa till mammav "Vill vi få Soames kry eller helt ta kål på honom?"
Så nu får du stå ut med mig som pladdrar på.
Om jag pladdrar för mycket, buffa till mig eller så.
Å, Soames... Jag önskar att det fanns någonting jag kunde säga.
Äntligen har du riktiga rosor på kinderna.
Vad tror du om att bo vid floden? En herre jag känner har ett hus i Putney.
-Jag skulle hellre bo i Robin Hill. -Skulle inte det bli för smärtsamt?
Då skulle Phils önskningar respekteras. Ingen kretong eller skära väggar.
Om vi alla kunde bli en familj igen skulle jag köpa det i morgon.
-Du är så rar som oroar dig, farfar. -Att vara enda barnet är inget för dig.
Tänk om Holly och Jolly avskyr mig?
Om du inte kan fördra det kan jag skaffa dig en våning i stan.
-Vi ska nog få fason på dem. -Då ger jag Soames ett bud.
-Men om du kommer på andra tankar... -...blir du den förste att få veta det.
Snälla Soames, bara en droppe. För min skull.
Jag är inget spädbarn.
Du kan inte fortsätta på det här viset.
Hör påv Du måste sluta upp med det här! Du är ung och kan börja om på nytt.
Vad hon än gjorde mot dig var det fruktansvärt.
Men hellre att det sker nu, än hamna i Winifreds sits med plikter och barn.
-Det skulle aldrig ha skett. -Nej, du är inte Dartie.
Barnen.
-Hon vidtog förhindrande åtgärder. -Bakom din rygg?
Så ondskefullt, Soames!
Vad är det?
Den senaste gången jag såg det ansiktsuttrycket, var du i Vals ålder.
-Mamma... -Du tjatade i månader om kattungen.
Du klädde den som en docka och matade den tills den mådde illa.
-Jag älskade den. -Det var det jag trodde.
Jag borde ha agat dig och lärt dig att inte älska på det viset.
-Med hela ditt hjärta. -Mamma...
Det var mitt fel. Du har alltför starka känslor.
Det har du alltid haft.
-God morgon, mamma. -Soames? Du är uppe.
-Du behöver vila. -Ska du gå ut?
Jag har saker att göra.
Mr Forsyte! Hur är det fatt, sir?
Mycket bra, Bilson.
-Får jag fråga vad Bilson gör? -Byter sängkläder, sir.
Gör inget onödigt där inne. Mrs Forsyte kommer inte tillbaka.
-Låt mig inte störa i arbetet. -Nej, sir.
Jag förstår nu varför han gick med på att sälja.
-Han växte ur huset. -Före inflytt?
Formgivandet var den sanna lockelsen. Intresset falnade när huset var byggt.
En rik mans leksak.
-Då har han råd med en prisförhandling. -Nej. Priset blir som beslutat.
-Du sa själv att han är förmögen. -Hans hustru försökte råda bot på det.
Jag beklagar, Jolyon.
-Sådant prat tolererar jag inte. -Du kände henne knappt.
-Damen kan inte försvara sig. -Damen var ingen dam.
Det var en mycket ovärdig anmärkning.
Inga nedlåtande kommentarer. Glöm inte att varje historia har två sidor.
Vad vet du? Finns det någonting som jag inte har fått veta? - Emily...?
-Skilsmässa är inget man tar lätt på. -Det förstår du mer än någon annan.
Det gör jag. Därför insisterar jag på att Irenes namn nämns med respekt.
Er son älskade henne en gång. Av goda skäl.
-Jag fattar galoppen. -Bra.
Men vi är orubbliga vad gäller priset.
Jag trodde du kom för att göra affärer. Har vi så en överenskommelse?
-Vill du ha huset eller inte? -Det måste jag vilja. Jag är ju kvar.
Stanna ett ögonblick, Beacon!
Robin Hill...
Williams?
-Se till att skaffa undan de här. -Ja, sir.
Är det som du föreställde dig, June?
Nej... Det är enklare. Renare.
Jag trodde att jag kände till hans arbete, men det här... Det är hisnande!
-Låt mig ta den, Helene. Den är tung. -Tack.
Din far har mycket packning. Skisserna räcker till två hus.
-Du ser ändå lycklig ut. Får jag...? -Naturligtvis.
"Pappa av June"... Den visste jag inte att han hade.
När barnen var små såg vi dig i dem.
Vissa utseenden. Ett skratt. Ett raseriutbrott.
Det fattades en pusselbit.
Jag hjälpte dig att måla den. Det minns du säkert inte.
Champagne! Kom hit, allesamman, vi firar. Och med bästa kristallglasen.
-Vi skålar! -Lite skumpa skadar honom inte. - Jo?
-Det är ditt hus, pappa. Ditt jobb. -Vad ska vi skåla för?
-Att lära gamla hundar sitta. -Skål för vår nystart!
ROBIN HILL - FEM ÅR SENARE
Grattis på födelsedagen, mamma!
Din mor älskade vilda blommor. Var inte orolig, hjärtat. Far är snart tillbaka.
-Gå in nu, Holly. Och tvätta händerna. -Förlåt, mamsell.
-Tycker mamsell illa vara? -Hon är bara barnet.
-Ett barn som har mist sin mor. -Jag tycker likväl att det är osunt.
Föredrar ni att vi låtsas som att ingenting hänt?
Det är inte det engelska beteendet. Inte mitt i varje fall.
-Hennes far borde ta hand om henne. -Jaså, jag är för gammal?
Kom nu.
Kom nu! Vart har haren tagit vägen?
God middag!
Ursäkta inkräktandet.
Men den här platsen är... minnesvärd för mig.
-Är du inte förvånad att se mig? -Jag hörde att huset var i goda händer.
-Därtill var du på operan häromkvällen. -Du såg mig? Jag var där ensam.
Patetiskt, när man tänker på saken.
Inte för mig. Jag står på god fot med ensamheten.
Alla är bortresta. Jos fru Helene avled för en tid sedan i lunginflammation.
-Jag beklagar. -Jo har rest till Spanien med June.
Han målar. Rekreerar sig. Så det är lite ensamt.
Du kan väl stanna på middag? Jag kan skicka hem dig i en droska.
Det vore mycket angenämt.
Vi kan vara patetiska ihop.
Inredningen är min son Jos verk. Han är målare och har mycket smak.
Själv föredrar jag guld. Mer livfullt och gediget.
Du är av hans mening, kan jag märka.
Men jag är mycket tillfreds här. Det är tyst. Där är salongen.
Jag minns det.
De är hänförda.
Det här är bara början. Hela stan kommer att tala om dig.
Vi ger oss av tillsammans.
Det måste kännas besynnerligt för dig.
Jag ska visa dig Junes rum. Där kan du uppfriska dig inför middagen.
-Förlåt att jag inte är propert klädd. -Du är vacker som en tavla!
Jag är så van vid mina rutiner att jag sånär glömt hur man dinerar i sällskap.
-Finns det inte någon annan? -Ingen.
-Var bor du nu? -Jag har en liten våning i Chelsea.
-Vad gör du om dagarna? -Undervisar i musik.
Jag har också ett annat intresse. Dock ingenting man artigt småpratar om.
Jag är ändå för gammal för sådant.
-Jag hjälper kvinnor i trångmål. -"Trångmål"?
Glädjeflickor.
-Vad gör du för dem? -Inte tillräckligt.
Jag har inga pengar att avvara. Men jag kan erbjuda mat...och sympati.
När Phil dog var jag helt vilsen.
Jag hade pengar nog till att äta...
...men ingen önskan om att fortsätta andas.
Jag gick ner till kajen.
En kvinna fann mig i rättan tid.
-En av dem? -Jag är en av dem, farbror Jolyon.
Jag menar inte att jag någonsin drivits till...
Vad jag menar är att jag vet vad det vill säga att vara nedbruten.
-Jag...vet inte vad jag ska säga. -Kvinnan visste ingenting om mig.
Men hon tog med mig hem och satt hos mig i tre dagar och nätter.
Hon hade intet. Ändå gav hon mig mat och lyssnade på mig. Och jag på henne.
Vi låter påskina att de är annorlunda för att få oss själva att må bättre.
De är stundom sorgsna och ensamma, men aldrig annorlunda.
Jag borde ha hållit mig till artigt småprat.
Perfekt! Det här rummet ska uppfyllas av musik.
Det känns som om... Nej.
-Vad? -Som om det har väntat på dig.
Irene?
Å, förlåt mig! Det var krasst av mig! Jag är hemskt ledsen, Irene.
Parfitt?
Säg åt Beacon att ha droskan klar om tio minuter.
De här kängorna har givit upp andan.
Kör förbi damen som Beacon skjutsade hem häromkvällen.
-Chelsea-damen, sir? -Just det, Chelsea-damen.
Jag hade vägarna förbi och undrade hur hemresan var häromkvällen.
-Mycket angenäm. -Utmärkt! Så min kusk får fler chanser?
På med hatten så tar vi en åktur i parken.
Ja.
-Har June förlåtit mig, farbror Jolyon? -Naturligtvis.
Har du skrivit i dina brev att vi har träffats?
-Då har hon det inte. -Det fanns inte anledning att fråga.
Och du?
Jag förlät dig så snart jag insåg hur allt verkligen förhöll sig.
Jag har aldrig ångrat... Det skulle jag aldrig kunna.
-Har du någonsin älskat innerligt? -Jag är för gammal att tala om kärlek.
Phil tyckte att du hade ett sådant hjärta som aldrig åldras.
Han brukade säga att du hade verkligt skönhetssinne.
Varför skulle jag annars vara här med dig?
-Du har vederkvickt mig. Tack! -Kom på lunch på onsdag.
-Jag möter dig vid tåget. -Med nöje.
God dag, sir! Ska jag ta kängorna och smörja in dem?
"Kängorna"? Javisst!
Du är tidig. Och ser lite Londonaktig ut, må jag säga.
-Tack! -Jag ska lämna dig i fred.
Nej, vi promenerar. Så får vi lite frisk luft och kan beundra blommorna.
Jag vill gärna visa dig en speciell blomma.
-Min söta Holly. -Det ser jag fram emot.
Någonting hos henne påminner mig om dig.
-Finns det telningar bland dina elever? -Ja, tre. Två av dem är små raringar.
Endast två?
Holly är så förtjust i musik och dans.
-Kan du bedöma hennes pianospelande? -Gärna.
-Kanske föreslå en lämplig lärare? -Ja.
Som exempelvis...du?
Jag kan inte, farbror Jolyon. Jag vill behaga dig, men vi måste tänka på June.
-När återvänder hon - om fyra veckor? -Nej, fem.
Möjligtvis en kort intensivkurs.
Farfar! Farfar!
Hjärtat... Här är den snälla damen jag berättade om.
Ska ni lära mig att spela piano?
Här kommer den hårdföra hugenotten mamsell Beauce.
-Holly... -Måste jag gå?
-Jag vill inte säga adjö. -Då säger vi "au revoir".
-Till på onsdag? -Onsdag.
Adjö, min söta!
Stackars lilla hjärtat. Hennes mors död blev en chock för oss.
Jag hade börjat förstå vad Jolyon såg hos henne. Nu gör Holly mig sällskap.
-Hon måste vara dig till stor glädje. -Ja, hon var den enda. Tills du kom.
Jag bluffar inte. Jag har aldrig ljugit om att jag beundrat en kvinna.
Min hustru var lustig. Hon ville höra mig säga det oftare än jag kände det.
När lilla hjärtat gifter sig hoppas jag att han förstår hur kvinnor känner.
Jag kommer inte att finnas där då.
Det är sådan villervalla med äktenskap. Jag vill inte att hon råkar ut för det.
När du gifter om dig hoppas jag detsamma för dig.
Besvärar aldrig Soames dig?
Vi har inte haft någon kontakt sedan jag gav mig av.
-Men minnena? -Minnena besvärar mig understundom.
Men inte i dag. Inte i gott sällskap.
Vänligt av dig att komma, Herring. Slå dig ned.
-Lite konjak? -Om du har tid innan operan börjar.
Så länge du inte skickar en nota på den tid det tar att dricka upp den.
Du ville göra ett tillägg i testamentet?
Ja, till min niece Irene Forsyte. Hon går nu under sitt flicknamn Heron.
-Och summan? -Tio...
Femtontusen pund. Fritt från arvsskatt.
-Hon är en lyckosam kvinna, Jolyon. -Det har hon ingen önskan om att vara.
Min förmögenhet kan inget göra för det som varit, så kanske för framtiden.
Jag har alltid ansett att operan är mer chic. Men Dartie föredrar balett.
Det är nog inget konstnärligt val. Mer det att sångare är feta och har kläd...
Förlåt. Var var jag?
Oroa dig inte, skolavgiften betalar far.
Jag ville bara veta om de var i ordning. Dartie går ju inte att fråga.
-Sänd i väg dem i morgon. -Tack. Vill du ha lite mer att dricka?
-Jag måste bege mig hemåt. -Innan du går måste jag berätta en sak.
Du får inte bli upprörd.
Jag var på operan i går kväll... Medan jag var där såg jag någon.
-Med en familjemedlem. -Irene med farbror Jolyon.
Vet du? Men...hur?
Det är en delikat situation. Folk pratar.
Men inte du, tycks det? Inte ens med din syster.
Har du tagit kontakt med henne?
Nej.
-Hej, Soames. -Dartie...
-Ska du inte gå in? Det börjar strax. -Jo, naturligtvis.
-God afton då. -God afton, Dartie.
-Vem var det? -En fascinerande herre du skulle gilla.
-Jag är just en fin värd. -Glöm Carmen, jag kom för din skull.
-Parfitt gör stor affär av ingenting. -Ska vi äta?
-Är du säker på att du är helt kry? -Frisk som en loppa. Berusad loppa.
-Du kanske borde vila? -Nej, piggas upp med mat och gott vin.
Och vackert sällskap.
Lova mig att du går direkt i säng. Inget läsande.
Du och Parfitt är av samma kaliber. Behandlar mig som en invalid.
Jag fick ett vykort. June och Jo kommer på fredag.
Holly vill spela för dem så snart de återvänder.
Förvänta dig en krävande elev i morgon.
"Für Elise"... Det är hennes absolut bästa stycke.
-Då får ni försprång. Sov gott! -Adjö, farbror Jolyon.
Mrs Heron var inte där, sir. Beacon väntade.
Det händer att hon tar ett tidigare tåg. Tack, Parfitt.
Farfar? Vänta tills pappa ser det här. Jag kan den nästan utantill.
Bra, Holly. Fantastiskt!
Du tror väl att jag är redo i morgon?
Vad...? Du spelar ju nästan perfekt redan nu.
Inte undra på att den hunden är så fet.
-Irene! -Jag ville be om ursäkt. Det var fegt.
Det gör detsamma. Du är här nu. Sätt dig ned.
Jag meddelar Parfitt att vi blir fler till middagen.
Nej... Jag tycker att du ska sitta ned. Du är röd i ansiktet.
Det är ingenting. Bara värmen. Den passar mig inte, som du vet.
Jag är en otålig gammal uv. Du tänker förstås på June, men...
...jag har själv haft mycket tid att tänka.
Det måste vara möjligt att lämna bakom sig det som varit. För Hollys skull.
-Du är en otålig gammal uv. -Vem är inte det i min ålder?
Mitt hjärta svämmar över, Irene. Om du aldrig återvänder mer, må så vara...
Men det finns saker jag måste säga.
Förstår vi inte varandra ändå?
Vi vet att jag inte måste skyddas från mig själv.
Du är en juvel!
Du har skänkt mig skratt och glädje...
...och i stället för att känna mättnad hungrar jag efter mer.
Jag är förkrossad över att jag inte föddes senare. Och jag är tacksam.
-Jag har inte gjort någonting. -Det har du visst. Du har sett mig.
Inte rynkorna och krokigheten, utan det som finns här innanför.
Du har förändrat allt. Och jag kan inte vara diskret längre.
Jag kan inte hasa mig beskedligt mot min död.
Farbror Jolyon, du har givit mig mycket mer än jag någonsin givit dig.
Stanna då!
Jag har saknat dig.
Låt mig nu gå och tala med Parfitt.
Säg att vi vill ha lite champagne.
Jag sitter hos henne nu.
Nej, gå inte!
Jag kan stanna.
-Fartyget kommer klockan tio. -Om aftonen?
Nej, om morgonen.
Det blir jag som meddelar nyheten. Miss June kommer att bli bedrövad.
-Mrs Heron... -Hon sover äntligen.
Vi sparade lite middag åt er. Och Anne har vädrat i gästrummet.
-Herrskapet kommer i morgon bitti. -Jag kan inte besvära er så.
-Det är inget besvär. -Jag har möten. Jag måste hem i kväll.
Beacon kommer genast, frun... En sorglig dag.
Ja. Det är det sannerligen. För oss alla.
Om vi hade anat det... hade vi aldrig rest.
Aldrig.
-Hade han smärtor? -Det verkade inte så. Det var oväntat.
Han hade inga smärtor, nej. Men han var upphetsad.
-Det var han ofta när mrs Heron kom. -Mrs Heron?
Den snälla damen.
-Mrs Irene Heron? -Hon gav pianolektioner.
Hon stannade även ofta på middag.
Jolyon?
Ursäkta.
Jag har just återvänt från advokatfirman.
Släktklenoder?
De var min farfars.
Tecknet på att han äntligen kommit fram.
Och du fick ärva dem av farfar?
Jag förmodar att det betyder att jag äntligen har kommit fram.
Det fanns en gåva i testamentet som jag inte förväntade mig.
Han lämnade femtontusen pund till Irene.
-Hon är snabb. Vi var inte borta länge. -Hon föresatte sig nog inte...
Det gör Irene aldrig. Saker bara faller i hennes väg gång efter annan.
-June... -Tack för varningen.
-Kommer hon på begravningen? -Nej!
Det är åtminstone något att vara tacksam för.
"Räds ej mer för solens glöd Ej för bistra vintersnön"
"Du har lämnat jordens nöd Nått ditt hem och fått din lön"
"Sven och mö med lockars gull Måste bli till kolsvart mull"
"Räds ej mer för kungars hat"
"Ej tyranners hugg dig nå"
"Sörj ej mer för rock och mat Starkt som ek är nu ett strå"
"Kung och man av lärdom full Måste bli till stoft och mull"
"Räds ej mer för blixtars sken Darra ej för tordöns knall"
"Ej förtal dig vållar men Fröjd och sorg för dig är all"
"All ungdoms skära hy och hull Skall bli som du till stoft och mull"
Väggar av ebenholts och magnolia. Ljuset elektriskt. Gör du minnesanteckningar?
-Fastrarna har velat se det i åratal. -De borde hedrat oss med sin närvaro.
Det är långt från Hyde Park och Hester får hjärtklappning.
-Beskrivningen överträffar sanningen. -Vem har lärt dig det - Dartie?
Så det var det här det var sådant ståhej om?
-Vad tycker du? -Enkelt. Påminner om ett fängelse.
-Men originellt. Gamle Fribytaren... -Det var vänligt sagt.
-Mina kondoleanser, Jolyon. -Tack! Vi uppskattar att du kom.
-Vi tycks bara träffas på begravningar. -Barmhärtigast nog.
-Beklagar. Du måste vara förkrossad. -Jag önskar bara att vi hade varit här.
Man känner alltid att man borde gjort mer.
-Ni återförenades ändå. -Det är till någon tröst.
-Det känns som slutet på en epok. -Ja.
Han är först att få en gravplats utanför familjens.
Gravplats... Mer en snårig äng.
Blommor överallt, förmodligen ogräs. Var är värdigheten?
-Du hörde väl? Femtontusen till Irene. -Jag vet.
-Typiskt, inte sant? -Hej, June... Hur då "typiskt"?
Av farfar. Att minnas den i underläge. Irene må vara oönskad i vissa kretsar-
-men hon är alltjämt en Forsyte och var god mot farfar mot slutet.
Medan ni var borta, ja. Ursäkta mig.
-Frågan är vem som berättar för Soames. -Jag tror att han förmodligen vet.
Varför hon, kan jag undra. Jolyon kände henne knappt.
Vet du varför Jolyon lämnade alla de pengarna till Irene...är det Heron nu?
Tänk efter, James. Använd fantasin.
Ursäkta mig!
Tack för att ni kom, allesamman, för att visa er vördnad.
Somliga blir bakåtsträvande som äldre. Inte pappa. Han blev bättre med åren.
Hans horisonter vidgades.
Han blev mer flexibel. Mer överseende.
Han godtog att olika människor kan vilja leva sina liv på olika sätt.
Han var en man av ärlighet, mod, övertygelse.
Aldrig rädd att be om förlåtelse. Aldrig rädd att älska.
Han stod för allt det berömvärda i namnet Forsyte.
Jag, liksom många av er, växte upp med att försöka...
...och misslyckas med att följa i hans fotspår.
Jag ser ingen anledning att sluta försöka nu.
Jag ber er att höja era glas.
Skål för Jolyon Forsyte!
Jag menade det jag sa i eftermiddags.
Vi fostrar inga män som pappa längre...
Vi är bara fulla av tvivel nuförtiden.
Urskuldande. Små.
Men världen är en mer komplicerad plats.
Om du kunde vrida klockan tillbaka...
...och förändra en sak. Vad skulle det vara?
-Bosinney, förmodar jag. -Jag vet inte. Jag kan inte svara.
Farfar levde ett långt liv. Men jag önskar...
...att jag hade fått tillfälle att tacka honom.
Det skulle vara min önskan.
Han visste väl? Men han trodde inte att vi skulle sluta älska honom.
Och vi var inte här och kunde säga det.
Jag fäster mig inte vid om jag låter självömkande. Det är konjaken.
Men det är ironiskt att alla människor jag älskar, verkligen älskar...
...dras mot henne till slut.
Och de älskar alltid Irene mer.
Självömkan...
Han kunde aldrig ha älskat någon mer än han älskade dig. Inte ens mig.
Det sa han många gånger.
Du var hans andra chans. Ljuset i hans liv.
Hans hjärtas slag.
Nämnde han testamentet?
Jag tror att han förstod att hans tid snart var till ända, men nej.
-Det blev alltså en chock för dig? -Pengarna, ja.
Men inte gesten.
-Hur var han...på slutet? -Lycklig.
-Fridfull? -Nej...
Han var för livslysten.
Han sa att hans hjärta svämmade över. Han delade några tankar med mig.
Hade jag vetat att vår tid var så kort, hade jag varit mer frikostig med min.
Han välsignade min värld, Jolyon. Som du välsignar hans.
-Han fortfar med att välsigna den nu. -Det kan jag föreställa mig.
Förlåt mig.
Jag vet inte varifrån det kom.
Be inte om ursäkt, snälla du.
Tack för att du fanns där.